REBANE, KOBRAS JA TEISED
LÕVI JA SILT
Ärkas lõvi, viskles raevus siia-sinna, möire vaikust lõhestas kui iha tappa.
Mingi loom tal mõnituse visand ninna: oli talle sildi kinnitanud sappa.
Kirjutatud "eesel", nummerdatud siltki,
kus ümmargune tempel, allkiri kelleltki.
Ah, mida teha, millest alustada? Kas vabastada sildist saba?
Aga number, aga pitsat see? Kui tuleb vastust anda veel?!
Otsustanud seaduslikult vabaneda sildist, koosolekule nüüd me tige lõvi läks.
Mõistate, on asi selline, mu vennad, et naljakaks ei pea ma antud pilti:
hommikul kui ärkasin ja riietasin ennast, pilgu heitsin sabale - seal nägin silti!
Kirjutatud "eesel", nummerdatud siltki,
kus ümmargune tempel, allkiri kelleltki.
Otsustanud seaduslikult vabaneda sildist,
ma ei võtnud seda ära, vaid teie juurde tulin.
Kas olen lõvi ma või pole?! - Mis kosta, eks küsimus ju mõistlik ole.
Kuid juriidiliselt näeme küll, et eesel oled.
Kuis olen eesel, kui ei söö ma rohtu?! Olen lõvi ma või pole, on kängurul ütelda.
Nii öelda, tõesti teis, ses pole ohtu, on miskit lõvilikku, ent mis - ma ei jaga.
Miks, eesel, vaikid sa? Mis arvamus on sul? Kas olen see, kel laudas heinad antud ette?
Mis ikka, öelda võin, kuid kahju küll: veel pole eesel sa, kuid ka lõvi enam mitte.
Kas olen lõvi ma või pole?
Ei tea ma, kuidas olla, mida teen? - Sa võta maha see!
Aga number, aga pitsat see? Kui tuleb vastust anda veel?!
Jäi otsa pikapeale lõvi, kuhtus sootuks, teed andis igale, tal kadus lootus.
Kord hommikul käis kisa läbi lihast-luust, kui lõvi koopast kostus "iia-iia" tema suust.
On valmil selline moraal: lõvist suuremaks jääb sildi osakaal!
REBANE JA KOBRAS
Rebane kord kobrast märkas, kasukas kel hõbejas - nii huvi tärkas!
Oli too ju sellest kopra tõust, kus puudu pole oskustest ja jõust.
Rebasel nii tekkis tunne varmalt: ta kobrast vaatas armsalt.
Kas pole ma siis kaval?
Mu meelest kavalaim te mõneti? Sõbrannadest te pole halvem ometi?
Mis kosta siin?
Sul ammu tuleks kasuks: kobrast omada ehk tasuks.
Nii rebane seal koprale peab jahti, saba keerutab, suu kiidukõneks lahti.
Mesijuttu robinal: sellest-teisest sosinal.
Kas pole kaval ma?
Ma teistest kavalam ju mõneti? Sõbrannadest ma pole halvem ometi?
Ka mulle tuleks kasuks, kobrast omada mul tasuks.
Nii armund ma!
Mul kadund rahu, uni ka. Rahu, uni ka!
Las jääda kaasa, pere ka. Ei sinuta saa elada!
Nii armund ma! Nii armund ma!
Mul kadund rahu, uni ka.
Nii muretsesin, käes ju öö! - Mind täielikult hõivas töö.
Ehk oma lemmikmoosi sööd? - Sa tead, et ma ei toitu vastu ööd.
Kolm? Kaks? Kaks!
See on isa! - Kus? Ei näe.
Seal, vaata, rebasega käsikäes.
Mul kadund rahu, uni ka. - Nii armund sa? - Nii armund ma.
Las jääda kaasa, pere ka. Ei rebaseta ela ma.
Habe hall, sa tead, kuid ikka tuult täis pea!
Ta kaotas une, kaotas rahu, ei pere tema ellu mahu.
Ju kopraema, kodukana, ta kaaslaseks on loll ja vana!
Meri, päikest täis ilmad, laineis helgib türkiis.
Lahkumisel sinu silmad pisaraist küll tuhmid siis.
Nagu öelnuks meri lahkelt vaikses laine sahinas:
naaseb armsaim, ära kahtle, õrnalt kallistab sind taas.
Jälle koju jõuad koidu eel, peas vaid pidu, tantsutuur!
Küll lõuna seal, siin õhtu veel! Ei armulõõm - tuhk mustjaspruun!
Lahkusin, mind ära oota. Mu naasmist pole loota.
Nähes kobrast joomatujus, hüüdis sõpra vana siil:
"Tere, kobras, kuidas sujus selle, mis ta... rebasega siis?"
Jah, mis öelda, naabrimees? Elukest mul pole enam.
Vend, anna nõu, mis teha veel? Tal tähtis lõbu, riided kenad.
Koju läen, see kelm on juba ees. Sul ütlen seda, sõbramees,
et praegu, usu, vend, mul õigem uputada end!
Ma mõtlesin ehk üles tunnistada, taas kodus oma peret õnnistada.
Mulle naine andestab, ma tean. - Ja mina tean, et ta on hea.
Jookse koju! - Sind tänan ma. - Muidu, sõber, veel hukka saad.
Kes on? - Mina, kobras!
Ah, jumal küll! - Ava, ma taas kodus sul!
Ei, vabandust, ma ust ei ava, sa mine, kus su punasaba!
Noh, sõbranna juurde sammus mees. Kuid seal on teine kobras ees.
Nii armund ma! Nii armund ma! Mul kadund rahu, uni ka!
Võiks kasuks tulla mõte, mis on valmil sel, mitte punasabadel, vaid hallpea kobrastel!
Jutustas Pastella